Dagene går og tankene surrer og man tenker sitt.
For en måneds tid siden fikk jeg tilbake hodetelefonforsterkeren min som hadde vært på enda en oppgradering hos min DIY-bror. Den har, i varierende grad, vært i bruk her i heimen opp igjennom årene, delvis fordi det har vært knotete å finne en god plass til den, delvis fordi jeg har syslet med andre ting på hi-fi fronten. Nå, den siste måneden, har jeg nesten bare hørt på den (unntak når jeg har hatt besøk). Det har fått meg til å tenke. Mye.
Anlegget har, i sin nåværende form, stått omtrent urørt i tre-fire år i hvert fall. For snart et par år siden fikk jeg Audiolense og gikk over til datastyrtavspilling, men utover det, har ingen komponenter endret seg nevneverdig (AL var, og er, dog omtrent det nærmeste jeg kommer en lydrevolusjon i heimen). Har hatt dette og hint innom, hørt mye hi-fi og ikke minst hørt mye musikk disse årene, men ingenting som har beveget meg til å tenke at jeg MÅ endre noe i anlegget mitt. Det har sine styrker og sine svakheter, men totalt sett har jeg hørt få anlegg i betalbar klasse som fullstendig gruser det. Og siden det er omtrent altetende og bare gjør jobben sin, så har det fått stå som det gjør nå (til tross for en venninnes mistanke om at jeg bruker høyttalerne mine til å forsøke å påkalle E.T. og familien hans).
I løpet av de siste par-tre årene har jeg hørt anlegg som har fullstendig gruset anlegget mitt på omtrent alle parametre. Og jeg skulle gjerne eid de anleggene og hatt rom til det. Men vil jeg bruke så mye penger på hi-fi? Som arbeidende i det offentlige helsevesenet har jeg god nok lønn, men jeg kan ikke prioritere bil, hi-fi, musikk, gourmetmat, ferier og hjemmekino samtidig. Det må komme, litt slag for slag og steg for steg. For hi-fi'ens del har jeg tenkt at det neste, store steget får komme når jeg engang roter meg til å kjøpe et sted å bo og ikke bare leier. Da kan jeg kanskje hive litt ekstra på huslånet og kjøpe "interiør" for det. Dog, vi snakker fremdeles langt unna de summene jeg trenger for å skaffe meg noen av de anleggene jeg har hørt som fullstendig gruset mitt eget (og som, i et par-tre tilfeller, skapte så høy siklefaktor at jeg fremdeles trenger smekke når jeg tenker på de) - men jeg burde komme meg nærmere det jeg
egentlig vil ha. Og det burde være mer enn bra nok, tenker nå jeg. Eller, tenkte jeg.
For så koplet jeg opp hodetelefonampen min og den siste måneden har jeg lyttet aktivt til musikk mer enn jeg har gjort de seks månedene før det. For det åpnet opp musikken på en måte jeg nesten hadde glemt at var mulig. Og det gjorde at jeg skvatt til. Var det noe "feil" med anlegget mitt? Var det egentlig mye dårligere enn jeg trodde? Eller er det å lytte på hodetelefoner skrekkelig undervurdert?
For å spole tilbake: jeg begynte med hi-fi fordi jeg oppdaget hvor mye mer musikk jeg fikk ut av å ha et ordentlig anlegg. Selve interessen for hi-fi kom sigende senere, mest som en nysgjerrighet og en iver etter å få mer ut av de platene jeg var (og er) utrolig glad i. Jeg hadde vært blind, lenge før jeg var døv, hvis jeg fikk velge og et liv uten musikk kan jeg ikke tenke meg. Det hadde vært tomt, hult og trist. Og nå, etter en måned med head-fi, er jeg nesten tilbake der jeg var for mange år siden, når jeg kjøpte mitt første ordentlige anlegg og begynte å lytte på musikk på en ny måte.
I analysemodus har jeg konkludert med at det som er så besnærende med hodetelefoner er den følelsen av "hull gjennom". Jeg har aldri helt "tatt" det begrepet, innser jeg nå, men jeg tror jeg tar det nå: det handler, for min del, om hvordan musikken bare slipper uhindret gjennom. I tillegg er (selvfølgelig?) head-fi'en min på mange måter vesentlig mer oppløst, strekker seg lengre i bassen og, mest, den lar musikken være i fred (igjen, hull gjennom?). Der hvor noen av de beste anleggene jeg har hørt hadde den utfordringen at dårlige plater (lydteknisk) ble helt forferdelig å forholde seg til, hører jeg det samme problemet med hodetelefonene mine, samtidig som problemet ikke blir så stort eller oppleves som like plagsomt. Det, for meg som bl.a. er veldig glad i hip-hop for tiden, er utrolig viktig.
Og da sitter jeg og lurer: kanskje jeg heller skulle prioritere litt annerledes? Kanskje jeg skulle tenke at en knakende god kilde er viktig (for det kan jeg bruke både i stereoen og i head-fi'en), at jeg skal kaste noe mer penger etter brodern og se om han klarer å ta headamp'en enda et nivå eller to og ikke minst kjøpe meg et par virkelig gode hodetelefoner (Beyerdynamic T 1 er en soleklar kandidat, mistenker jeg) og heller, når det kommer til selve anlegget, gi litt opp det jaget etter noe jeg kanskje aldri vil få råd til - og heller kjøpe noe jeg har lyst på og som er morro å høre på og innse at jakten etter den anleggslyden jeg vil ha, er (omtrent) uoppnåelig uten altfor heftige prioriteringer (eller at en kvinne som er multi-millionær og ikke eier skrupler når det kommer til pengebruk bestemmer seg for å gifte seg med meg)?
Kan en virkelig god, dyp stol og et par hodetelefoner koplet opp mot en god forsterker og en god kilde være nok, rett og slett, for mitt bruk? Det er, tross alt, sjelden jeg hører på musikk i lag med andre og et anlegg vil jeg jo alltids ha i en eller annen form. Dessuten: et knakende godt hodetelefonanlegg er oppnåelig rett rundt hjørnet (og den lyden jeg får nå fra hodetelefonanlegget mitt er jeg et godt stykke unna i stereoanlegget i stua). Ikke om 10-15 år. Og hvis jeg noensinne får råd til et MBL-anlegg, så får jeg heller ta det som en bonus. Akkurat nå vil jeg heller ha mest og best mulig fri tilgang til musikken min og da, virker det som, hodetelefoner er veien å gå.
Dagens musikkanbefaling: 16 Horsepower - sitter med "Hoarse" på ørene og det spiller forrykende. "Bad Moon Rising"-versjonen deres får CCR-versjonen til å høres hyggelig ut.