Mellom den skjebneladede fjerde og den virtuost dramatiske sjette finner vi den underfundige femte kvartetten i op. 18. Holdt sammen med de øvrige tre, skjønner vi at Beethoven vil tegne et meget bredt bilde av formatet med dette opuset. Nr. 1, 4 og 6 har noe utagerende dramatisk over seg, mens 2, 3 og 5 er mer innadvendte, underfundige og lavmælte i uttrykket. Det er selvfølgelig snakk om tendens og helhet her, ikke noen total, programmessig bestemmelse. Hver kvartett er noe for seg. Det er likevel verdt å påpeke disse motsatte sidene ved hans natur, som skaper mye av spenningen og konflikten i mesteparten av det han skriver.
Første sats rommer mange stemninger, men ingen av dem slår rot. Derfor blir det mer opplevelsen av å bli kastet frem og tilbake som er det innholdsmessige temaet. En venter nesten på det avgjørende øyeblikket, men det kommer ikke, hverken harmonisk, melodisk eller dynamisk. Og slik holdes spenningen oppe. Menuetten etterpå er mer av samme sort, bare mer tilbakeholden, fragmentarisk og nærmest fjern. En dans, men Beethoven danser ikke selv. Tredje sats, "Andante cantabile", er denne kvartettens tyngdepunkt og sentrum, et sett med variasjoner som tiltar i intensitet. Den inneholder i høy grad kontrasterende elementer, fra det høytidelige til det løsslupne - og disse ytterpunktene er selvfølgelig plassert ved siden av hverandre. Satsen rundes av påfallende stille. Temaet i siste sats kunne vært skrevet av Haydn, men styrtes raskt ut i en labyrint - og der blir han værende. Seks minutter allegro hit og dit, og så plutselig slutt.
Endellion String Quartet er fremdeles et ønskelig reisefølge, og dem jeg foretrekker i denne kvartetten. Talich er fremragende, men den kastrerte celloen egner seg lite i de mer robuste og dansante partiene.
Første sats rommer mange stemninger, men ingen av dem slår rot. Derfor blir det mer opplevelsen av å bli kastet frem og tilbake som er det innholdsmessige temaet. En venter nesten på det avgjørende øyeblikket, men det kommer ikke, hverken harmonisk, melodisk eller dynamisk. Og slik holdes spenningen oppe. Menuetten etterpå er mer av samme sort, bare mer tilbakeholden, fragmentarisk og nærmest fjern. En dans, men Beethoven danser ikke selv. Tredje sats, "Andante cantabile", er denne kvartettens tyngdepunkt og sentrum, et sett med variasjoner som tiltar i intensitet. Den inneholder i høy grad kontrasterende elementer, fra det høytidelige til det løsslupne - og disse ytterpunktene er selvfølgelig plassert ved siden av hverandre. Satsen rundes av påfallende stille. Temaet i siste sats kunne vært skrevet av Haydn, men styrtes raskt ut i en labyrint - og der blir han værende. Seks minutter allegro hit og dit, og så plutselig slutt.
Endellion String Quartet er fremdeles et ønskelig reisefølge, og dem jeg foretrekker i denne kvartetten. Talich er fremragende, men den kastrerte celloen egner seg lite i de mer robuste og dansante partiene.