Er det slik at cd-spilleren fortsatt sliter med å reprodusere musikk på en like troverdig
måte som platespilleren? Spørsmålet kunne like gjerne ha vært stilt slik: er det aspektre
ved CD-teknologien som gjør at LP overgår i troverdighet?
Kan man finne et objektivt svar på problemstillingen, altså se utover sin subjektive
preferanse som jo til tider kan spille inn psykologisk ved en lytteseanse?
La oss kikke litt på et instrument og assosiert musikk, nemlig et stort konsertflygel.
Musikk herfra illustrerer hva en CD er god på (kontra en LP) ... men også dens svakheter.
En CD har alltid vært god på å gjenskape visse aspektre ved et konsertflygels lyd, delvis
fordi et slikt instruments kraft og rekkevidde samsvarer med en CD's styrke (nemlig CD's
overlegne transient respons, dynamiske bredde, bedre på wow og flutter (pitch stability)
og flate frekvensrespons henimot DC. En (optimal) CD-spiller kan gjenskape pianolyd med
skarphet, autoritet og enorm innflytelse i den laveste oktaven.
Det som vanligvis er ankepunktet mot CD-mediets evne til å gjenskape et troverdig lydbilde
er dets mangel på luft eller luftighet, dens mangel på 'blomstring' .. altså formidle det
som ligger utover selve den enkelte note, samt dens mangel på individuell dimensjonalitet.
Jeg regner på dette stadiet i lesingen at CD-forkjemperne steiler når jeg går inn på
dimensjonalitet. Vi leser - og hører! - jo i våre egne anlegg en enorm
3-dimensjonalitet, hvor trompetisten står litt foran og til venstre for trommisen ....
Bær over med meg og les videre: det er ikke den slags dimensjonalitet jeg snakker
om.
Jeg snakker nemlig ikke om det komplette, hele lydbildet men om det enkelte instrument, det
enkelte originat. Instrumenter (og stemmer) på CD tenderer mot å være like flat i lydbildet
som et kort i en kortstokk. Lyden fra en menneskestemme høres ikke ut som om det kommer fra
et rundt hode men fra et plan. Dette planet kan lokaliseres hvor som helst i lydbildet: et
godt CD-anlegg gjør deg i stand til å stedfeste eksakt hvor sangeren står. Men lyden fra
mennesket høres ut som om det kommer fra en 2-dimensjonal overflate uansett.
I det virkelige livet vet vi jo at et instrument er en 3-dimensjonell lydspreder. Et piano
produserer en virtuell halvkule av toner og overtoner som omslutter instrumentet, fra front
til bakside, fra venstre mot høyre. Å fange opp og gjengi denne komplekse lydstrukturen
eksakt er den største forskjellen mellom LP og CD. Spilles for eksempel en tone i den
øverste oktaven vil den projisere det meste av sin energi i et relativt smalt frekvensbånd
sånn omtrent midtveis mellom strengebordet og lokket. Hadde du lyttet til den samme tonen
spilt gjennom en typisk CD-spiller ville det ha virket som om lyden kom fra et enkeltpunkt
i rommet, og at det var alt ved den tonen. Det kan illustreres at konsertpianoet har en
ytterligere, lav-nivå ytelse gjennom hele det 180-graders halvkuleformede lydfelt som
omslutter instrumentet. Pianoet ikke bare stråler - men også 'blomstrer' - i et hemisfærisk
mønster. Det kan også vises at et skifte i register (går opp og ned i oktavene) gir et
tilsvarende skifte i den relative retningsbestemtheten (slik vi vet fra fx plassering av
bassen ikke er like kritisk som en mellomtone/diskant-plassering). Basstoner høres større
og mer diffus i fokus enn diskantnoter, og projiserer med full kraft i nesten hele
halvkuleformatet, både i forkant og bakkant av pianoet.
Det jeg prøver å vise er at et instrument projiserer sitt lydbilde på ulike vis gitt
det register/oktav tonen stammer fra, og at denne 'blomstring' er med på å karakterisere
ikke bare instrumentet men er også med på å gi instrumentet dets 3-dimensjonalitet. Denne
'attåt-lyden' reproduseres dårligere i CD enn LP (og til en viss grad SACD), og er
medbestemmende for den 'flate' lyden (ie. mangel på luftighet).
Hvorfor er det slik at 'bloom' - denne karakteristiske blomstring (og som i virkeligheten
legger til volum og tetthet i klangfargen) - ikke er tilstede i CD-avspillinger i samme monn
som i LP (og SACD til en viss grad) ? Noen hevder at all data fra opptaksmikrofonene ikke
ble adekvat tallfestet ved 16-bits red-book, og at 'bloom' derfor ble redusert. Andre
hevder at det er diskant-filtreringen ved 20kHz som gjør lyden så mager. Filteret avskjærer
ikke bare diskanten men også all informasjon som ligger i de øvre frekvensområder, herunder
da altså viktig informasjon som stammer fra overtoner i instrumentet ('bloom').
(Med utgangspunkt i TAS. vol 174 september 2007 -Jonathan Valin, pp 106, særlig side 109)
mvh
JackX