Det har vært snakk om Mozart og moll, men ikke den unike "Maurerische Trauermusik", KV 477, hvis jeg ikke husker feil. Gjør jeg det, ville en arrestasjon være utelukkende hyggelig.
C-moll, men en annerledes c-moll enn i andre verker i denne tonearten. Felles for alle er følelsen av tragedie og alvor, selvfølgelig. "Adagio und Fuge", KV 546: Desperasjon og dramatikk, "Grosse Messe", KV 427: Det opphøyde og uendelige. De ulike klaververkene atter annerledes.
KV 477 er tett, sort sorg. En fryktelig tilstand. Syv minutter uten nåde. Selve sluttakkorden er c-dur, men her kan ingen la seg narre: Den er like sort som c-dur i Mahlers 7. Uansett forteller dette oss noe om uttrykksregisteret, virkemidlene og skaperkraften til Mozart. Signalene er så sterke at de ikke er til å overse.
Dette lille verket er interessant også musikkhistorisk. De første taktene minner meg spontant om Wagners "Tristan.." (en musikkologisk tvilsom påstand, riktignok), og store deler må Berlioz ha hørt og blitt inspirert av til å skrive "Tristia" opus 18 (meget sterke og flotte saker. Hør bare Boulez/Cleveland på DG). Mot slutten finnes harmoniske forskyvninger som peker både fremover og bakover. Bach gjorde lignende ting, dvs å la en akkord klinge med videre i neste akkord - med samme basstone og dissonerende effekt, men hos Mozart peker det snarere fremover i tid - og mer til modernistene enn romantikerne.
Dette er ikke et vitenskapelig fundert innlegg. Jeg har ikke belegg for noen av disse ideene hos anerkjente miljøer eller forskere. Jeg har bare lyttet til musikken. Språkbruken i deler av min omtale er definitivt post-romantisk, og refererer slik sett til begreper med liten eller annerledes allmenn anvendelse på Mozarts tid. Men dere er jo post-romantikere, enten dere vil eller ei, og det er for dere jeg skriver nå - i håp om at dere måtte oppdage/gjenoppdage en perle av et musikkverk.
Jeg har lyttet til Bøhm/VPO på DG.