Da er samboeren igjen utenomhus og jeg har fått spilt rock/råkk på høyt volum. Jeg begynte med AC/DC "Hells Bells" og deretter litt Alice Cooper. En god gammel (I'm Eighteen) og deretter "Poison" fra 80-tallet.
Sistnevnte har denne typiske produksjonen fra 80-tallet med mye rart som foregår og hvor det ikke groover altfor mye. Den eldste har best lydkvalitet i mine ører og er også den beste sangen. Jeg bruker forøvrig Qobuz via Naim ND555.
Så lyttet jeg til en av mine favoritter fra ungdommen, "Keeper of the Seven Keys" av Helloween. Hva skal man si? Det låter egentlig ganske dritt (selv om sangen er kul for de som liker slikt), spesielt trommene er veldig rotete i lydbildet og det er mye som skjer generelt. Det roligere partiet mot slutten er det som låter best. Litt skuffende.
Så tenker jeg at jeg skal hoppe litt i tid og setter på Queens of the Stone Age "No One Knows" og blir nærmest blåst ut av sofaen. Det er høyt, det flyttes luft og det rocker, svinger og groover noe helt vanvittig! Jeg har lyst å skru høyere opp men tenker at det ikke er vits i å sprenge hele leiligheten heller. Jeg nærmest danser på bordet og kaster meg selv veggimellom og får veldig lyst til å knuse gitaren som står i hjørnet i TVen. Men heldigvis er jeg sunnmøring og gjør noen raske hoderegninger og får roet ned det kokende blodet. Så er sangen over og jeg har allerede lagt klar Smashing Pumpkins "Today" og det låter temmelig bra men allikevel et hav av forskjell fra QOTSA. Deretter kommer Paradise City, forøvrig dagens første hi-res (24 bits 192kHz) og lydkvalitetsmessig mange hakk opp igjen. Appetite for Destruction låter veldig bra og spesielt den "rolige" Sweet Child O`Mine. Her er massevis av trøkk, punch, bass og trommene er deilig klare og tydelige. Så går jeg videre til Red Hot Chili Peppers og "Sir Psycho Sexy" fra albumet Blood Sugar Sex Magic og blir igjen delvis blåst ut av sofaen og det låter enormt stort, funky, og det svinger og groover noe helt forrykt og plutselig husker jeg den sinnsyke teksten fra sangen og sitter og veiver med hendene og kjenner at det er litt Anthony Kiedis i meg også der jeg roper ut i luften "If I should die before I waked, allow me lord to rock out naked." Dette albumet er også hi-res (24 bits 96 kHz). Etter en pause spiller jeg Rage Against the Machine og "Killing in the Name of." Igjen er det som om noe aktiveres av den enorme energien i sangen og jeg sitter og rister i sofaen og nærmest headbanger i takt med musikken og kjenner at det er deilig å være sint av og til, spesielt når man har det så bra. Motherfucker!!!
Konklusjonen min er vel at får man bra ting inn i en topp kilde med Harbeth shl5+ så får man enormt bra ting ut. Det gjelder muligens alle typer musikk, men rocken står ikke tilbake for noe annet, mener nå jeg. Så er dette også helt sikkert avhengig av rom/akustikk og hva en selv foretrekker av lydsignatur eller hva man skal kalle det. Jeg har funnet ut at Naim/Harbeth er en perfekt kombinasjon for meg og mine all-round lyttevaner. Nå må jeg roe ned nervene med litt jazz og finne ut av hvor hunden tok vegen.